Otroka, sedita udobno?
Potem bom začela.
Ta zgodba se je začela pred tisoč leti,
končana pa je bila v sedmih dneh.
Pred davnimi časi
še ni bilo
Sonca, Lune, zvezd, Zemlje,
živali in rastlin. -Nič od tega ni obstajalo.
Bil je samo Bog.
Zato jih je lahko ustvaril samo on.
In jih tudi je.
V S I L J I V C I
Simpson, ta je bil patron!
Le kaj je bilo z njim?
Najbrž je mrtev kot ostali.
- To so bili časi.
G. Tuttle, vaši lasje!
Da?
- Dobro jutro, gospa. -Prišli smo zaradi...
- Seveda.
Vstopite.
Nisem vas še pričakovala.
Vi ste...?
- Bertha Mills, gospa.
To pa je Edmund Tuttle.
- Me veseli.
- Vi ste vrtnar?
Tako je, vrtnar.
- Ta mlada dama pa je Lydia.
Imate izkušnje s strežbo?
- Naj vas ta obrazek ne zavede.
Dobro skriva svoja leta.
- Znaš likati?
Kaj je narobe? -Ti je muca snedla jezik?
Ne more govoriti, gospa.
Uboga revica je nema.
Oh.
Je pa pridna kot mravljica.
To vam lahko obljubim.
- Dobro.
Eno sem tako ali tako že odslovila.
Za mano. -Z dekletom bosta
spali na podstrešju,
vi, gospod... - Tuttle.
Vi pa lahko spite v lopi zadaj.
Kot vidite, je zanemarjeno, ker so služabniki izginili.
Kar izginili so?
- Kot kafra.
Brez vsakega obvestila.
Še plače niso vzeli.
Samo šli so.
- Kako čudno.
Kmalu boste videli,
da ta hiša ni idealen dom.
Zato sem dala v časopis oglas
za poštene, pridne delavce.
Nihče ni boljši od nas.
Kajne, g. Tuttle?
Da, zelo smo pošteni.
In zelo delavni.
Kuhinja.
Jaz zajtrkujem ob osmih,
otroka ob devetih.
Kosilo je ob enih, večerja pa ob pol osmih.
- Pa gospodar?
Gospodar se je šel borit
pred letom in pol.
Od konca vojne nimam novic o njem.
Katera od vaju kuha?
- Žal mi je.
Katera kuha?
Vidite, kaj delam?
Pri nas ne puščamo odprtih vrat.
Vsaka vrata zapremo, preden odpremo naslednja.
Vaša naloga je da si to zapomnite.
Ni tako lahko, kot se zdi.
Imamo 15 ključev za 50 vrat.
Odvisno na katerem delu hiše ste tisti trenutek.
Ja, gospa.
Ga. Millsova, od jutri boste
imeli na skrbi šop ključev.
Glasbena soba.
Ta klavir je bil tu že pred nami.
Ne pustite otrokoma, da bi razbijala po njem,
ker dobim migreno.
Tišino pri nas zelo cenimo.
Zato nimamo telefona, radia
ali česar koli hrupnega.
Tudi elektrike nimamo.
Med vojno so nam jo Nemci odklopili.
Vajeni smo biti brez nje. Nadaljujmo.
- Ni nam treba razkazovati hiše.
- Ja.
- Ja, pa je.
Tu se zaradi teme večinoma
komaj vidi mize,
stole, vrata, kredence
ali moja otroka, ki se skrivata.
- Kako?
Lahko bi vas predstavila otrokoma.
Lahko greste na vrt.
Orodje je v lopi.
- Da.
Vidve lahko začneta zagrinjati zavese.
Vse.
Pridita.
Zbudila ju bom. - Počakajta tu.
Kakor koli že, ne odgrinjajta zaves.
Pokonci, zaspančka.
Pridita.
Zaprita oči in sklenita roke.
Otrok čistega srca
tebe molim, Jezusa.
K Devici molim milostni,
da mi vero okrepi.
Jezus, Marija brezmadežna
vedno naj me varujeta.
Še zmeraj napol spita.
- Kakšna ljubka otroka.
No? -Kaj bosta rekla?
- Pozdravljeni.
Pozdravljena.
Pozdravljena otroka.
Sem gospa Millsova,
lahko pa mi rečeta Berta.
Kako pa je ime vama?
- Anne. - Nicholas.
Kako lepi imeni.
- Boste najina nova pestunja?
Mm-hmm.
Da, ljuba moja. -Vajina nova pestunja.
Zdaj pa zajtrk.
Lydia v kuhinji zapri vse oknice.
Zdravniki niso mogli najti zdravila.
- Za kaj?
Za njuno bolezen.
Imata hudo alergijo na svetlobo.
Nikoli ne smeta biti
na svetlobi močnejši od te,
sicer takoj dobita
izpuščaje in se začneta dušiti.
To je lahko usodno zanju.
oo!
- Sveta nebesa!
Ne maram tega kruhka.
- Zakaj ne?
Smešen okus ima.
Prej mi je bil bolj všeč.
Ker ga je pripravil nekdo drug.
Kdaj se bodo vrnili?
Ne bodo se vrnili.
- Tako kot očka.
Očka se bo vrnil.
Naš očka se bori v Franciji.
V svetovni vojni.
- Vem. Je pa v Franciji.
Dovolj, klepetulji. -Pojejta zajtrk.
Nas boste tudi vi zapustili?
Seveda ne.
Zakaj bi vas zapustila?
Tudi drugi so rekli, da ne bodo odšli,
pa so. In potem se je zgodilo.
- Molči.
Kaj se je zgodilo, Anne?
Mamica je znorela.
Nič se ni zgodilo. - Pa se je.
- Pa se ni. -Ja se je.
Tiho.
Kaj se dogaja?
Takoj pojejta! -Jasno?
Ga. Millsova, pridite ven.
Rada bi govorila z vami.
Da, gospa.
Pismonoša ponavadi prihaja ob sredah,
ampak preverila sem
in ta teden ga ni bilo.
Ne sledim vam.
To pismo bi moralo romati
na časopis pred petimi dnevi.
V njem je oglas za služinčad.
In ker ni bil objavljen,
mi razložite, kaj delate tu?
- Zdaj pa razumem.
To sem vam hotela reči,
ko ste nam odprli vrata.
V resnici smo prišli
na slepo srečo.
Tako velika hiša zmeraj
potrebuje izkušene ljudi.
Ste že služili v takšni hiši?
- Morda boste presenečeni,
toda dejansko smo delali tukaj.
- Tukaj?
Pred nekaj leti.
Če smem tako reči,
so bila to najlepša leta mojega življenja.
Mimo smo prišli, ker nam
ta hiša veliko pomeni.
Pokažem vam priporočila.
- Ne... Nikar, ni treba.
Torej hišo dobro poznate?
- Kot lasten žep.
Če stene niso dobile nog
in se premaknile.
Tu se premika samo svetloba.
To vse spremeni.
Precej težko je, milo rečeno.
Lahko bi rekli celo neznosno.
Vzdržati je mogoče le s trezno glavo.
- Da, gospa.
Ne maram izmišljanj
čudnih zamisli, razumete?
Mislim, da.
Moja otroka si včasih domišljata čudne reči.
Ampak ne menite se zanju.
Majhna sta še.
Da, gospa.
Prav. -Lahko ostanete.
- Najlepša hvala, gospa.
Pa se je zgodilo.
Rimski pretor ju je silil,
naj si potem premislita.
Naj si premislita. - Pika.
Potem...
je ukazal, naj ju pretepejo.
Toda Justus in Pastor se nista bala.
Pripravljena sta bila umreti za Kristusa.
Ko je uvidel to ...
Je Rimski pretor besen
ukazal, naj ju obglavijo.
Kaj se vama zdi tako zabavno?
No...
- No, kaj?
- Otroka sta bila neumna.
Zakaj?
- Ker sta umrla zato,
ker sta priznala Jezusa.
Kaj pa bi ti? -Zanikala Kristusa?
Jaz bi...
..v sebi verjela vanj,
a Rimljanom ne bi povedala.
Tudi ti tako misliš, Nicholas?
A, tako.
Oba bi lagala, čeprav bi zanikala Kristusa.
Rimljani vama res ne bi odsekali glave,
ampak kaj bi se zgodilo potem?
- Kdaj?
V naslednjem življenju,
ki nas čaka po smrti.
Kam bi šla?
Ahh.
Kam, Nicholas?
- V otroške vice.
- Kaj je to?
Eden od štirih peklov.
- Ki so?
Jaz, jaz, jaz!
- Ne. Naj odgovori. -Ki so?
Pekel za preklete,
vice,
Ja.
Abrahamovo naročje za
pravične in otroške vice.
V središču Zemlje,
kjer je zelo zelo vroče.
Tja gredo lažnivi otroci.
Pa ne le za nekaj dni.
Ne.
Ne, prekleti so za vedno.
Premislita.
Poskusita si predstavljati konec večnosti.
Zaprita oči.
Zaprita oči in si poskušajta to predstavljati.
Večno...
Bolečina. -Večno.
Vrti se mi.
Zdaj vesta, zakaj sta Justus
in Pastor govorila resnico.
Dobro.
Odprita 6. lekcijo.
- Se greva lahko igrat?
- Ne.
Prebrala bosta lekcijo
in se jo naučila na pamet.
Vso?
- Še malo pa se danes ne
boš smela igrati.
Pravzaprav se lahko učita v ločenih sobah.
- Ne! - Ja!
Strah naju je, če sva sama.
- Saj sta že vajena te hiše.
Kaj, če vidiva duha?
Ti je sestra spet govorila zgodbice?
- Nisem.
Če vidiš duha, ga pozdravi...
...in se uči naprej.
Pojdiva v glasbeno sobo. - Zakaj jaz?
- Zato. -Pridi,
vzemi knjigo.
Nicholas, lekcijo se
nauči v slabi uri.
Mamica. - Kaj?
- Daj mi poljubček.
Poljubček,...poljubček.
Anne, počakaj me zunaj.
- Veš, da ne morem.
Tamle.
Ga. Millsova, zagrnite vse zavese.
Moja hči bo šla skozi dnevno sobo.
- Da, gospa.
V redu je.
Ljubček...
Mamica ne more biti vedno s tabo.
Moraš se naučiti biti sam.
Kje imaš rožni venec?
Ahh.
Ko te bo strah,
ga stisni in moli,
pa bo strah minil.
Ne bo. - Ja, bo. Prisežem.
Ne vidiš, da je Bog
s tabo, ko moliš?
Ni razloga, da bi se bal.
Hiša in družina.
Družina živi v hiši.
V družini so ponavadi
starši, otroci in stari starši.
Biti moramo ubogljivi in prijazni...
... do drugih članov svoje družine.
Ne smemo se prepirati
z brati in sestrami.
Imate kaj otrok?
- Ne.
Samo gospoda Tuttla in Lydio imam.
Onadva pa imata samo mene.
- Je od nekdaj taka?
- Kako?
Se je deklica rodila nema?
- Ne.
Mislim, da sem tu končala.
Če smem, grem gledat, ali g. Tuttle
potrebuje pomoč.
Nicholas!
Nicholas, že grem!
Oh.
Kaj je? -Kaj je narobe?
- Zakaj si jokal?
- Nisem. Bral sem.
Ampak slišala sem te. Anne!
Anne!
Anne?
Nisem se še naučila.
- Ti je dobro? - Ja.
Zakaj si jokala? - Saj nisem.
Pravkar sem te slišala.
Tega se ni treba sramovati.
- Saj se ne.
Povedala bi ti.
Torej sem si domišljala?
- Ne. - Tisti deček je jokal.
Kateri deček?
- Victor.
Kdo je Victor?
- Deček, ki je bil prej tukaj.
Rekla sem mu, naj da mir,
pa ni nehal jokati.
Po mojem je razvajen.
Rekel je, da moramo iz hiše.
- Res? -Zakaj pa je jokal?
Ne mara te hiše,
pa mora živeti v njej. -Njegov oče je pianist.
- Oče je pianist? - Ja.
Povedala sem mu, da se klavirja ne sme dotikati.
On se ni, se je on, mama?
Si govorila tudi z očetom?
- Ne, samo z Victorjem.
Njegov oče je v veži z drugimi.
- Veža je prazna.
Gotovo so šli gor. -Hišo si ogledujejo.
- Dovolj.
Zakaj si jokala?
- Victor je.
- In kje je zdaj? - Tja je šel.
Mi poveš, kako lahko deček
hodi skozi zaklenjena vrata?
Nisem bila dovolj jasna?
Nobenih vrat ne odpremo,
dokler ne zapremo prejšnjih.
Je to tako težko za razumeti?
Ta hiša je kot ladja.
Svetlobo moramo kot vodo
zadrževati z odpiranjem in zapiranjem vrat.
Za moja otroka gre!
Ampak...
Brez oporekanja. Molčite.
Katera je šla zadnja v to sobo?
Lydia?
Povedala sem vam že, da nima ključa.
- Torej vi.
Toda jaz sem bila ves čas v veži.
Potem sem šla na vrt.
Sami ste me videli.
Upam, da ne mislite reči, da sem kriva jaz.
Mislite, da bi storila kaj takega
s čimer bi ogrozila življenje svoje hčere?
Ne smeš brati za mizo.
Res?
Kdo bo povedal mamici? -Ti?
Ali pa morda ti?
Si res videla dečka?
- Ja, Victor mu je ime.
Je duh?
- Ne bodi trapast. -Duhovi niso taki.
Kakšni pa so?
- Stokrat sem ti že povedala.
Okrog hodijo v belih rjuhah in z verigami.
- Kako veš? Videla sem jih.
Prikazali so se ponoči.
Lažnivka. -Kje?
Neumna si. - Pol manj kot ti.
Ne verjamem, da si videla dečka.
Kakor hočeš.
Kmalu se boš hotel igrati z nama.
Nicholas...
Kaj?
- Poglej.
Zakaj si odgrnila zaveso?
- Nisem je jaz. - Kdo pa?
Victor.
Vso noč že to dela.
Lažeš! Mamici bom povedal.
- Torej lažem? - Ja.
Victor, pridi ven, da te bo
moj butasti brat videl.
Daj mi mir.
- Ga nočeš videti?
Boječka.
Boječka bojazljiva...
Potem bom morala sama to narediti.
Dovolj je, Victor.
Nicholas. Nicholas.
Reci mu, naj pusti zavese.
Mene noče poslušati.
Nehaj! Dol z moje postelje!
- Najina je!
- Ne, moja je.
Anne, nehaj ga oponašati.
- Tiho bodi, boječka.
Če ne boš nehal, te bo
moja mama vrgla ven.
Ne poznaš moje mame.
- Ti pa ne mojih staršev.
Mamici bom povedal, Anne.
- Nehaj. Tega ne delam jaz.
Victor, uščipni ga za lice, da bo vedel, da si pravi.
Ahh!
Na pomoč! - Mami!
Pomagaj!
Kaj je?
- Strašila me je, pa sem rekel, naj bo tiho.
Sita sem te, slišiš?
Sita sem te!
Nič nisem naredila!
In gospod Bog je odpravil
človeka iz edenskega vrta
obdelovat zemljo, iz katere je bil vzet.
Izgnal je človeka
in postavil vzhodno od edenskega vrta
kerube in meč,
iz katerega je švigal ogenj,
da bi stražili pot do drevesa življenja.
Tako. Sem že.
Zelo dobro.
Zdaj lahko prosiš Devico za odpuščanje.
Kaj? Nisva se tako domenili.
Ničesar se nisva domenili.
Danes boš kaznovana. -Ubogaj.
Ne moreš me prisiliti.
- Kako si drzneš?
Ne bom prosila odpuščanja, če nisem kriva.
Bratu si rekla, da je v sobi
še nekdo. - Saj je bil! - Lažeš.
Ni res.
Anne...
se spomniš zgodbe o Justusu in Pastorju?
Lažnivi otroci pristanejo v vicah.
To ti praviš. -Jaz pa sem zadnjič brala,
da so vice samo za otroke, ki niso krščeni.
Jaz pa sem.
Abraham je vzel drva za žgalno daritev
in jih naložil svojemu sinu Izaku,
v svojo roko pa je vzel ogenj in nož.
In šla sta oba skupaj.
Izak je nagovoril svojega očeta Abrahama
in rekel: "Moj oče!"
Ta je rekel: "Tukaj sem, sin moj."
Ste šli pogledat Nicholasa?
- Ja. Angelček trdno spi.
In Anne?
Je še na stopnicah?
- Da, gospa.
Raje bi jo imela na očeh,
ampak tam ne morem vesti.
Do kdaj bo to trajalo?
Kazen traja že tri dni.
Odvisno od nje.
Naučiti se mora ukloniti ponos
in prositi odpuščanja.
Sploh pa je čas za branje svetega pisma.
Duhovnik bo tega zelo vesel.
- Če še kdaj blagovoli priti.
Dobro ve, da ne moreta ven.
- Včeraj je rekel, da pride
takoj ko mu bo čas dopuščal.
Počutim se popolnoma odrezano od sveta.
In še megla je povrhu.
Tako dolgo še ni ležala.
Res je, gospa.
- Celo galebi so utihnili.
Anne!
Anne, ne slišim te!
Ohh!
Izak je nagovoril očeta Abrahama in reke...
Mimogrede, Lydia mi ves čas skače nad glavo.
Sem ter tja teka tako,
kot bi bili trije.
Bi ji rekli, da pri čiščenju
ni treba tako ropotati?
Ne bi prenesla še ene migrene.
- Rekla ji bom.
Hvala.
Zdaj je pa res šla predaleč.
Lydia...
''...na gospodovi gori, ki jo morate videti.
''In gospodov angel''
Kaj se dogaja tam zgoraj?
- Nič. -Berem, kot si rekla.
Si tudi ti slišala? - Kaj pa?
Gospodov angel je drugič
poklical Abrahama iz nebes
in rekel:
"Prisegel sem pri sebi, govori Gospod."
Shh!
Kaj je bilo to?
- Ne vem.
Povej, kdo to počenja.
- Ne morem.
- Povej.
Rekla sem ti, da je nekdo
v sobi, pa si me kaznovala.
Zdaj ne vem, kaj naj rečem.
- Anne, resnico hočem!
Povej mi, ali je kdo zgoraj.
Tamle. - V tisti ropotarnici.
Mamica, svetlobo spuščaš noter!
Shh!
-Ženska je -Kaj je?
Kam so šli?
- Tu mimo. -Jih nisi videla?
- Kam?
Tja, tja in tja dol tudi.
Povsod so. -Pravijo, da je hiša njihova.
In tudi, da bodo sneli zavese.
Gospa, ostanite mirni.
- Ne bom!
V petih letih okupacije ni v
hišo stopil niti en nacist,
zdaj pa mi nekdo pred nosom odpira in zapira vrata.
To je zelo stara hiša.
Deske in cevi cvilijo...
Slišala sem glasove dečka in dveh žensk.
Mami, poglej!
Deček in dve ženski se pogovarjajo skupaj.
Mami, poglej!
Včeraj sem jo narisala.
To sta oče in mama.
To je Victor, to pa starka.
- Kaj pomenijo te številke?
Kolikokrat sem jih videla!
Največkrat vidim starko.
Ljubi bog v nebesih!
Povejte g. Tuttlu,
da moramo preiskati vso hišo,
še preden se stemni.
- Da, gospa. - Mamica!
Ja ljubica. -Vse je vrdedu.
Ne boj se, mamica je tukaj.
- Glej, mami, res je grozna.
Ne gleda te,
a te vidi.
Zmeraj je kje in pravi: Pridi...
- Ne laži mi.
Če je pa res, mami. In sprašuje me.
Victor mi je rekel, da je čarovnica.
- Kaj te sprašuje?
Različno.
Iz ust ji smrdi.
Odstreti moramo vse zavese.
Nič ne sme ostati skrito.
Ja gospa.
Vidva po desni, jaz po levi.
Potem gremo gor.
Mogoče so to duhovi,
ki so tu živeli prej.
Ne trapaj. Rekla sem ti,
da hodijo okrog v rjuhah,
z verigami in delajo oooo...
Anne,
zakaj si to izmišljaš?
- Saj si ne. -V knjigah piše.
Ne smeš verjeti vsega,
kar prebereš s knjig.
To pravi tudi mama.
Pravi, da duhov ni.
In da naj verjameva vsemu,
kar piše v svetem pismu.
Ti pa ne verjameš?
- Nekaj že verjamem.
Ne verjamem pa, da je Bog
ustvaril svet v sedmih dneh.
In da je Noe spravil
toliko živali na eno ladjo.
In da je Sveti duh golob.
- Tega tudi jaz ne verjamem.
Prav nič niso sveti.
- Kakajo nam na okna.
Sta kaj od tega omenila mami?
Oh.
Gospa.
- Da?
Vse smo preiskali.
Nikogar ni.
- A, tako.
Ga. Millsova.
- Da, gospa.
Se vam sanja, kaj je to?
Fotografski album.
- Toda vsi spijo.
Ne spijo.
Mrtvi so.
To je knjiga mrtvih.
V prejšnjem stoletju
so fotografirali mrtve v upanju,
da bodo njihove duše
živele v njihovih slikah.
Celo skupinske slike so.
In otroci!
Pošastno.
Kako so bili lahko tako vraževerni?
Žalost ob smrti ljubljenega
nas pripravi do marsičesa.
Znebite se ga. -Nočem ga v hiši.
- Da, gospa.
Ga. Millsova, mrzlo je.
Pridite sedet k ognju.
Najlepša hvala, gospa.
Povejte, kje ste delali.
Ste tudi čuvali otroke?
Ne, skrbela sem za gospodinjstvo.
Ste imeli veliko služinčadi?
- Okrog petnajst.
Čeprav smo bili na koncu
samo še trije.
- Zakaj?
Moji delodajalci so se preselili v London.
Vse manj so prihajali
v ta odročni kraj in postopoma se
je hiša izpraznila.
Vsi zapuščajo ta prekleti otok.
Moja družina je odšla poleti 1940.,
tik pred invazijo.
Takrat sem zadnjič slišala zanje.
Ohh.
Ne obsojam jih.
Pravzaprav smo tudi mi odšli.
Čeprav včasih,
ko zapustiš kak kraj,
ta ostane s tabo.
Ta hiša je bila vedno z mano.
Zakaj ste odšli?
- Zaradi tuberkuloze.
Celo področje so evakuilarali.
Morali smo.
Je Lydia takrat onemela?
- Da, menda.
Čeprav sem že pozabljiva.
- Kaj se je zgodilo z njo?
Nekega dne je preprosto
nehala govoriti.
Gotovo ne brez razloga.
Ne onemiš kar tako.
Zmeraj je razlog
pretres.
Nekaj se ji je zgodilo.
So delodajalci lepo ravnali z vami?
- Zelo.
Bili smo kot družina.
Veste, kar spat bom šla,
sicer bom težko vstala.
Le pojdite.
Jaz pa bom še malo pokonci.
- Da, gospa.
Oprosti, da sem bila tako neusmiljena s tabo.
Mi lahko odpustiš?
Anne...
Mamica.
- Kaj?
- Kdaj se vrne očka?
Ko bo konec vojne.
Zakaj se je šel vojskovat?
Nihče nam ni nič storil.
Očka je šel...
Očka je šel, ker je zelo hraber
in ker ni hotel,
da mu Nemci ukazujejo.
- Zakaj?
Charles...
Kje si?
Ohh.
Ga. Millsova!
Kaj je narobe, gospa?
- Ključ glasbene sobe! - Brž!
Kaj se dogaja?
Mojbog.
Ohh!
To sobo sem sama pregledala.
Prazna je bila.
Vzemite tablete.
Dobro vam bodo dele.
Pa vendar se mi je zdelo da je v njej še nekdo.
Ki ni človek.
Nekaj je v tej hiši.
Nekaj vražjega.
Gospa.
- Nekaj
kar nima miru.
Vem, da ne verjamete.
Ne verjamete, kajne?
Ne obsojam vas.
Tudi jaz nisem verjela.
Verjamem, gospa.
Zmeraj sem verjela v te reči.
Ni jih lahko pojasniti
toda dogajajo se.
Vsi smo že slišali zgodbe
o onostranstvu.
Včasih se svet mrtvih
preplete s svetom živih.
Nemogoče.
Gospod tega ne bi dovolil.
Živi in mrtvi
se bodo našli samo na koncu večnosti.
Tako piše v svetem pismu.
- Gospa...
Včasih ni odgovorov na vsa vprašanja.
Kam greste, gospa?
- V vas obiskat duhovnika.
Če noče priti,
ga bom sama pripeljala sem.
Počakajte na lepše vreme.
- Dovolj dolgo sem čakala.
Duhovnik mi je rekel...
- Mar mi je, kaj je rekel.
Hočem, da mi pove osebno.
Danes mora priti.
Kaj pa mu boste povedali?
- Da smo preiskali vse sobe
in da jih mora zdaj blagosloviti.
Gospa, počakajte
zelo zgodaj je še.
Dobro jutro.
- Po vrtu iščite nagrobnike.
- Nagrobnike?
Ko je mož kupil to hišo,
so omenili pokopališče.
Nekje tam, sredi dreves.
- Ničesar nisem videl.
Dobro poglejte. -Morda je zaraščeno.
Da, gospa.
Vedeti moram, ali je tu pokopana družina
in ali so imeli sinčka Victorja.
Zdaj misli, da v hiši straši.
Jo lahko pustimo oditi?
Brez skrbi. Megla jo bo ustavila.
Ja, megla.
Megla, seveda.
In kaj mislite...
kdaj naj jim vse to razkrijemo?
Vse ob svojem času, gospod Tuttle.
Vse ob svojem času.
Ko že govoriva o tem...
Oh!
KKa--
Oh.
Oh!
Charles?
- Grace?
Ohh.
Oh!
Tukaj si...
Rekli so, da ni upanja.
Da si gotovo mrtev.
Ljudje rečejo marsikaj.
Ohh.
Hvala.
Hvala ti, Bog. -Hvala.
Hvala ti, Bog.
Sleherno noč sem molila,
da te Bog pripelje nazaj.
Da bi otrokoma vrnil očeta.
Pripeljal ga...
Kje si bil ves ta čas?
Zunaj. - Iskal sem svoj dom.
Tako drugačen si.
Tako drugačen.
Včasih krvavim.
Gospa.
Ga. Millsova,
to je moj mož.
Me veseli, gospod.
- Zelo je slaboten.
Tukaj.
Pripravite vročo kopel, čista oblačila
in nekaj za pod zob.
- Takoj, gospa.
Kako sta moja malčka?
Očka!
Zakaj si tako dolgo hodil?
Pozdravljen, Nicholas.
- Rekel sem ti, vidiš.
- Rekel sem, da se bo vrnil.
Sta se lepo vedla?
- Zelo lepo.
Sta ubogala mamo?
- Zelo.
Vsak dan se učiva za prvo obhajilo.
Očka, si koga ubil?
Že gre.
Kosilo smo ti pripravili.
Prideš dol ali naj ti raje...
Kdaj pride očka dol?
- Potrpi. -Ni mu dobro.
Pravi, da je videl veliko mrtvih.
Pshh.
Mami, kam gredo ljudje,
ki umrejo v vojni?
Kakšno vprašanje.
Odvisno. - Od česa?
Od tega, ali so se borili na strani dobrih ali slabih.
Vajin oče se je boril za Anglijo,
za dobre.
Kako veš, kateri so dobri in kateri slabi?
Dovolj vprašanj. Pojejta!
Nikoli ne bosta šla v boj.
- Nikoli ne bomo šli nikamor.
Ohh.
Nič ne boš zamudil.
Bolje ti je z mamico in očkom,
ki te imata zelo zelo rada.
In z vsiljivci.
Tu ni nobenih vsiljivcev.
Saj si rekla, da so.
- Rekla sem, da jih ni.
Tiho.
Ampak rekla si... - Zdaj je pa dovolj.
Smem nekaj reči?
- Ne. - Zakaj ne?
- Ker...ne moreš.
Anne, nehaj tako dihati.
Slišala si me. Nehaj!
Nehaj dihati!
V svojo sobo.
Danes ne dobiš sladice.
Oh, ne joči, no.
Nehaj.
Poglej, kakšna si, ko jočeš.
- Pa kaj. - No, no.
Poslušaj me.
Tudi jaz sem jih videla.
- Res?
- Ja.
Zakaj ne poveste mami? -Potem mi bo mogoče verjela.
So stvari, ki jih noče slišati.
Verjame samo v tisto, kar so jo naučili.
Toda ne skrbi. Prej ali slej
jih bo videla.
Potem bo vse drugače.
- Kako?
Boš videla.
Presenečenja bodo velika.
Spremembe bodo.
Spremembe?
Zdaj se vede, kot da se ni nič zgodilo.
Kaj pa njena hči?
- Ni tako trmasta.
Otroka bo lažje prepričati,
mama pa bo delala težave.
Mislite, da njen mož kaj sumi?
Ne, po mojem sploh ne ve, kje je.
Poglej, kako lepo hčerko imam.
Mamica je sešila pajčolan posebej zate.
Kot nevesta sem.
Ja, res je.
Še rokave moram skrajšati.
Zdaj jo lahko slečeš. - Ne.
Za obhajilo mora biti obleka čista.
- Pazila se bom.
Samo še malo mi jo pusti.
Samo še malo?
Prav. -Takoj pridem.
Pa stran od tal in sten.
Ne.
Gospod, bi zaplesali?
Z veseljem.
Ne moreš več tako naprej.
Nekaj moraš pojesti.
oooo.
...nebo.
Ne vem: je oblačno, je jasno?
Samo zate
imam oči,
Luna pa se mi smeji.
Takoj se sleci.
Me poslušaš?
Anne?
Sem ti rekla, da ne smeš sedeti na tleh!
- Čisto je.
Ni.
Zakaj me nikoli ne ubogaš?
Kaj je narobe?
- Kje je moja hči?
Kaj si storila z mojo hčerko?
Si nora? -Jaz sem tvoja hči.
Nisi moja hči!
Ne!
Aah!
Nisi moja hči!
Ne, nisi!
Gospa, slišala sem vpitje.
- Ubiti me hoče!
Ne bo nehala, dokler naju ne ubije...
Ne bo odnehala.
Tiho, otrok. Pridi.
- Zlobna si! -Zlobna...
Zlobna.
Kako je z njo?
- Ne morem je pomiriti.
Zato sem jo pustila pri očetu.
Oh.
Na vsak način je hotela govoriti z njim.
Kaj je bilo? -Zakaj sta se sprli?
- Ni bila ona.
Bila je starka s čudnimi očmi.
Oponašala je hčerin glas.
Pri Bogu prisežem, da to ni bila moja hči.
O, Bog pomagaj mi.
Bog mi pomagaj! -Kaj je z mano?
Ne vem, kaj je z mano.
- Več počitka potrebujete.
Ne morete skrbeti za vse v tej hiši.
Prepustite to nam.
Vemo, kaj je treba narediti.
Kaj mislite s tem?
Kaj je treba narediti?
Samo predlagala sem...
- Ni kaj predlagati.
Za koga pa se imate?
Pojma nimate, kaj je treba.
Ali pač?
Kaj je to?
Tablete za vašo migreno.
Te, ki jih jemljete.
Pustite me samo.
- Da, gospa.
Pridi, otrok.
Anne mi je vse povedala.
Rada bi znala pojasniti, pa ne znam.
Najprej sem mislila, da je še kdo v tej hiši.
Najprej sem mislila, da so v hiši duhovi.
Ne govorim o duhovih.
Govorim o tem, kar se je zgodilo tisti dan.
Ne razumem.
Reci, da ni res.
Kaj se je zgodilo?
- Zgodilo?
Ne vem, kaj me je prešinilo takrat.
Služabniki so odšli ponoči.
Niso mi upali povedati.
Vedeli so, da ne morem zapustiti hiše.
Vedeli so.
Anne...
Anne, kaj se je zgodilo?
Udarila me je.
Znorela je kot takrat.
Se spomniš?
- Ne.
Oprostiti mi moraš.
Ne jaz. Otroka.
Vesta, da ju imam rada.
Vesta, da jima ne bi storila nič hudega.
Prej bi umrla.
Kaj boš storil?
Si jezen name?
Prišel sem se poslovit od
žene in otrok.
Iti moram.
Kam?
Na fronto.
- Vojne je konec.
Ni je konec.
- Kaj pa govoriš?
Ne greš, slišiš?
Enkrat si nas že zapustil. Ne moreš iti!
Zakaj?
Zakaj si moral v to neumno vojno,
v katero nismo vpleteni?
Zakaj nisi mogel ostati tu kot drugi?
Oni so se predali.
- Vsi smo se.
Ves otok je bil okupiran.
Kaj pa si pričakoval?
Kaj si hotel dokazati?
Tvoje mesto je bilo tu z nami.
S tvojo družino.
Ljubila sem te.
To je bilo zame dovolj,
da sem lahko živela v tej temi.
V tej ječi.
Tebi pa ni zadoščalo.
Nisem ti bila dovolj.
Zato si odšel.
Ni šlo samo za vojno.
Zapustiti me hočeš, kajne?
Odpusti mi, Grace.
Anne!
Nicholas!
Kaj je? Kaj--
Ohh! Ohh!
Mojbog.
-Počakajta.
Oh! Oh!
Tukaj!
Oh.
Aah!
Kje so zavese?
Ga. Millsova!
Da vidim. Da vidim.
Nič ti ni. -Nič ti ni.
- Hočem svojega očka.
Očka je odšel.
- Ni res.
Pa je res.
Res je.
Rad te imam, mamica.
Poišči zavese.
Kdo je bil?
Kdo je to storil?
Povej mi!
Veš, kaj se dogaja,
ker se je zgodilo tudi tebi.
Povej mi.
Napiši.
Napiši, prosim.
To ne bo ničesar rešilo.
Sploh pa ne zna pisati.
- Kje so? - Kaj?
- Zavese!
Zavese, ki ogrožajo moja otroka,
je nekdo snel!
Sem opazila.
Ni treba povzdigovati glasu.
G. Tuttle, ravno sem vas hotela poklicati.
Veste, da je nekdo snel zavese?
- Zavese?
Ojoj.
Le zakaj bi kdo šel snemat zavese?
Da bi spustil svetlobo v hišo.
- Svetlobo, seveda.
Nekdo hoče ubiti otroka.
Zakaj mislite, da bi ju svetloba ubila?
Ste nori?
Povedala sem vam.
Povedala sem vam že,
da bi ju svetloba ubila!
Ampak to je bilo prej.
Lahko da sta že ozdravela.
Izpostavite ju svetlobi,
sicer ne boste vedeli.
Mojo svakinjo je strašno trgalo
po nogah in v križu,
potem pa jo je nekega dne
nenadoma nehalo.
Našla bom te zavese.
Ko bodo obešene,
odidete.
Kaj pa bo gospodar
rekel na vse to?
Dajte mi ključe.
Takoj mi jih dajte.
Vem, kaj hočete.
Prestrašili bi nas radi.
Mene in otroke bi
radi spravili iz hiše,
že odkar ste prišli.
Dajte mi ključe. -Zadnjič vas vprašam.
- Pomiriti bi se morali.
Dajte mi ključe!
Dajte mi jih.
Zdaj pa se poberite.
Veste, kaj, g. Tuttle?
Jaz nimam več potrpljenja.
Kaj pa vi?
O ja. - Vsekakor.
Pojdimo odkrit nagrobnike.
Kaj dela mamica?
- Znorela je. - Lažnivka!
- Znorela je!
Noč je.
Kam greš?
- Sita sem vsega.
V gozd grem iskat očka.
- Boš zbežala?
Če se primem žleba, lahko splezam dol.
Lahko je.
Če mami izve, si pečena.
- Ja, ja, ja.
Počakaj.
Tudi jaz bi šel iskat očka.
- Lažeš. -Samo strah te je.
Boječka boječa.
- Tiho bodi!
Mislim, da sva se izgubila.
- Še zmeraj sva na vrtu.
Bojim se. - Pa bi ostal doma.
Reci kaj. - Kaj pa?
- Ne vem, karkoli.
Ime mi je Anna in hodim.
Hodim in ime mi je Anna.
Kaj je tam čez?
Mislim, da so grobovi.
Ne hodi tja.
- Zakaj ne?
Kaj, če duhovi skočijo ven?
- V grobovih ni duhov samo okostnjaki so.
Tukaj nekaj piše.
- Greva.
- Počakaj.
Oh!
Anne, kaj piše?
Bodita močna.
- Nicholas, pridi sem!
Ne zatožite naju mamici.
- Ne govori z njimi!
- Zakaj?
- Mrtvi so. - Kaj?
- Duhovi so. Pridi sem.
Otroka!
- Nicholas!
So duhovi?
Zakaj potem nimajo rjuh in verig?
Rekla si...
- Mar mi je, kaj sem rekla! Pojdi stran!
Zmeraj me dražiš in mi lažeš.
Sit sem tega.
- Ne dražim te! Resnico govorim.
Pridi sem!
Brž!
Aah! Mama.
Otroka!
Tecita!
Hitro!
Tecita!
Ne približujte se!
Ostanite tam.
Ne delajte si skrbi.
Tuberkuloza nas je pomorila.
Pred dobrega pol stoletja.
Pojdite stran!
Odprite vrata, prosim.
- Kaj bi radi?
Ne odpiraj vrat.
Videla sva njihove grobove.
- Pojdita se skrit.
Bojim se.
Ohh.
Ne ločita se.
Ohh.
Anne, naj bo kar koli, samo ločita se ne.
Pojdita se skrit. Pojdita.
Hoteli smo vam dopovedati.
Kaj?
- Glede hiše.
Glede novega položaja.
- Kakšnega?
Moramo se naučiti živeti skupaj.
Živi in mrtvi.
Ohh.
Če ste mrtvi, nas pustite pri miru.
Pustite nas pri miru!
Pridi sem. -Greva noter.
Mislite, da bodo oni odšli,
če mi odidemo?
Kdo?
- Vsiljivci.
Tu ni vsiljivcev.
- Zavese so sneli.
Tukaj ni vsiljivcev.
Zagotovo.
Zdaj so v hiši z vami in z otrokoma.
- Čakajo vas.
Da. Verjemite, da vas bodo
prej ali slej našli.
Počakaj, takoj pridem.
- Ne. Ne smeva se ločiti.
Ne morem je pustiti same.
Nehaj tako dihati.
Nicholas, nehaj tako dihati.
Nehaj dihati!
Ne slišiš? Nekdo je tukaj.
Pridita z nami.
Ahh.
Nicholas?
Anne?
Kje sta?
Odgovorita mi.
- Vsiljivci so ju našli.
- Nemočni smo.
Morali boste gor, da se pogovorite z njimi.
Oče naš, ki si v nebesih,
posvečeno bodi tvoje ime.
Zgodi se tvoja volja,
kakor v nebesih
tako na zemlji.
Daj nam naš vsakdanji kruh
in odpusti nam naše dolge.
Zakaj se bojita, otroka?
Zakaj nočeta biti naša prijatelja?
Dajta, govorita z nami.
Govorita.
Povejta mi, kaj se je zgodilo.
Ne povej ji!
Ne povej ji.
Če ji povem, nam bodo dali mir.
Mamica!
- Mamica.
Zakaj jokata, otroka?
Kaj se je zgodilo v tej sobi?
Kaj vama je storila vajina mama?
Nekaj o blazini.
- Tako vaju je umorila?
Z blazino?
- Ni naju ubila.
Zakaj pa sta še v hiši,
če sta mrtva?
- Nisva mrtva.
Zakaj sta še v tej hiši?
- Nisva mrtva!
Nisva mrtva!
Zakaj sta še v tej hiši?
- Nisva mrtva. - Nisva mrtva.
Nisva mrtva!
- Nismo mrtvi!
Oh!
Se dobro počutite?
- Ja, samo malo se mi vrti.
Kaj se je zgodilo?
- Javili so se.
Vsi trije?
- Kot kaže.
Mati in otroka.
Kar zanimivo.
- Zanimivo?
Skoraj bi me pobralo!
Pomiri se, draga. - Ne.
Do zdaj smo delali po tvoje.
Zdaj boš poslušal mene.
Ne moremo več ostati tu.
Jasno je, da nočejo da živimo tukaj.
Še nič ne vemo o njih.
- Pa vemo.
Ženska je znorela, zadušila
svoja otroka in se ustrelila.
To je kar dovolj. Pomisli na sina.
Z Victorjem ni nič narobe.
- Pa je! More ga tlačijo.
Pravi, da je videl deklico
in celo gospo je obsedla.
Prosim, zapustimo to hišo.
Prav.
Jutri zjutraj odidemo.
Hvala Bogu.
Samo Victorja grem pogledat.
Še enkrat hvala, da ste prišli.
- Z veseljem.
Upam, da je kaj pomagalo.
- Seveda je. -Priznam pa...
Najprej nisem mogla razumeti,
kaj dela blazina v mojih rokah
in zakaj sta vidva negibna.
Potem pa sem dojela.
Zgodilo se je.
Ubila sem svoja otroka.
Šla sem po puško.
Približala sem jo svojemu čelu
in sprožila.
Nič.
Potem sem zaslišala vajin smeh v spalnici.
Ahh.
Igrala sta se z blazinami,
kot da se ne bi zgodilo nič.
In mislila sem si, da mi Bog v svoji milostljivosti
daje še eno priložnost
in mi pravi: "Ne odnehaj.
Bodi močna.
Bodi dobra mati.
Njima."
Ampak zdaj...
zdaj...
Kaj pomeni vse to?
Kje smo?
Lydia je rekla isto
ko je dojela, da smo mrtvi.
Takrat je zadnjič spregovorila,
ampak tega vam prej nisem mogla povedati.
Naj skuham čaj?
Vsiljivci odhajajo,
toda prišli bodo drugi.
Včasih jih bomo zaznali,
drugič ne,
toda tako je že od nekdaj.
Gospa.
Mamica...
je očka umrl med vojno?
Ja.
- Ga bomo še videli?
- Ne vem.
Kje so vice, če smo mrtvi?
Ne vem, ali vice sploh so.
Nič pametnejša nisem kot vidva.
Vem pa, da vaju imam rada.
Zmeraj sem vaju imela rada.
In ta hiša je naša.
Ponavljajta za mano:
Ta hiša je naša.
Ta hiša je naša...
Ta hiša je naša.
Mamica, poglej. -Nič več ne boli.
Nihče nas ne more pregnati iz te hiše.
Pridi, Victor.
NAPRODAJ!
P
Po
Pop
Popr
Popra
Poprav
Popravi
Popravil
Popravil i
Popravil in
Popravil in u
Popravil in ur
Popravil in ure
Popravil in ured
Popravil in uredi
Popravil in uredil
Popravil in uredil: K
Popravil in uredil: Ka
Popravil in uredil: Kas
Popravil in uredil: Kast
Popravil in uredil: Kaste
Popravil in uredil: Kastez
Popravil in uredil: Kastezz
Popravil in uredil: Kastezzi
Popravil in uredil: Kastezzi.